![Перфектна колода на Деница Дилова](https://jasmin.bg/wp-content/media/2020/10/Perfektna-koloda_koritsa.jpg)
Разгръщаме „Перфектна колода”, новият сборник с разкази на Деница Дилова („Дневният живот на нощните пеперуди”, „Безумецът от Таро”, „Тънкости на приготвянето”).
Пъстротата на живота, олицетворена от колода карти, заема централно място този път, а перото на Дилова не изневерява на хапливото си чувство за хумор и тънкото си познание на човешката природа.
Приятели, които ще направят всичко в името на своя другар, страстни комарджии, професионални майстори на картите и обикновени аматьори в търсене на победата заживяват съдбите си по страниците на „Перфектна колода” (Изд. „Сиела“).
Книгата може да поръчате с 5% отстъпка и промокод за читателите на списанието тук.
Когато животът раздава картите, всички ние можем само да се подчиним. И макар да е вярно, че щастливата случайност навестява най-често умните и тарикатите, дори те в крайна сметка не са нищо повече от картоиграчи.
Героите, които населяват света на Дилова, се борят да открият значението на любовта, приятелството, дълга и принадлежността. Други пък вече са намерили това, което хората търсят цял един живот. Съблазнителната случайност направлява ръцете им, а красотата на неизвестното, която граничи с мистерията на вечността, е (почти) достъпен лукс. Надеждата на раздаването, борбата на разиграването, отчаянието на загубата, щастието от победата – тези малки житейски ескизи съпровождат всеки наш ден. Какво прави това играта на карти по-различна от самия живот?
Едновременно изпълнен с действие, неповторимо чувство за хумор и дълбока философия, сборникът с разкази на Деница Дилова притегля читателя в причудливия, магнетичен свят на картите. Там, където ако нямаш време едни карти да изиграеш, значи си сбъркал нещо генерално някъде по пътя си.
Песен за сантасето
Стоически и фантазе,
студентски или пролетарски,
едно тесте за сантасе –
и времето минава царски.
То там си трябва майсторлък,
и опит, и късмет си трябва.
Един кибик, един карък
и петото асо в ръкава.
Във болница или в затвор,
на вързано или безплатно,
без да си даваш много зор,
минава времето приятно.
На крак, на кораб и във влак,
в покой и мир, в пиянска врява,
не се мотай, раздавай пак,
понеже времето минава.
На първата ръка си млад,
а после картите се месят.
Накрая всеки е валат,
без коз и без последно десет.
Изобщо, времето лети.
Сипи, цепи, раздай – и ето:
Наздраве, бог да го прости,
и ха-ха-ха за сантасето.
(Мария Донева за Деница Дилова, „Перфектна колода”)
Перфектна колода
Деница Дилова
Ха-ха-ха за сантасето
В памет на моя приятел Дулинко Дулев
[…] Дулинко обожаваше да рецитира едно весело стихотворение за сантасето, написано от любима негова поетеса от Стара Загора, даже му беше измислил мелодия и си го припяваше по цял ден.
Припяваше си той по някой куплет, така се забавляваха двамата, пийваха ракия, хапваха салата, понякога си забъркваха по един качамак или овесена каша със сирене. Веднъж Калпачки донесе кофа с раци от реката и ги направиха с лук и майонеза – мезе за чудо и приказ. Често ги виждаха да ходят за гъби. Може да се каже, че хората цял живот търсеха нещо, което те сякаш вече бяха открили. Дворът и домът на Дулинко сякаш бяха отделна вселена и нищо от случващото се наоколо не ги засягаше.
В селския хоремаг често ги обсъждаха, някой път свидетели на някоя игра разправяха надълго и нашироко украсена версия, за да разсмиват останалите. Малцина бяха допускани в двора да гледат отблизо. Обикновено бяха прогонвани с обвинението, че подсказват.
През младостта си Калпачки беше склададжия, математиката му беше добра и записваше точките. На разчертан бял лист на две колони, обозначени с инициалите им Д. Д. в лявата колона и С. К. в дясната, правеше сметките, като отгоре прецизно изписваше датата, да се знае кой ден кой побеждава. Обикновено в дясната колона точките бяха повече.
Ако Дулинко роптаеше срещу ненаписани точки, Калпачки го срязваше:
– Нямаш точки, нямааааш… Точките ти изгоряха с точките на народа още през 1992 г.
Коя новина първо долетя в хоремага не се сещам. Дали за болестта на Дулинко, или за решението селото да се превърне в язовир. Налагаше се земята да се отчужди, реката да се отклони, да се построи бент и селото да бъде залято. Може би и двете бедствия сполетяха селото едновременно, но тъй като се случваха бавно и тихо, никой не ги прие като беди. Все повече население в близкия град, все повече потребление налагаше това неприятно мероприятие – да се залее отдавна населено място, но самото му местоположение (добре оформена долина) беше на практика най-доброто като избор. Мина към половин година за одобрения, гласуване, съгласуване и куп бумаги и подписи, а народът лека-полека започна да се изнася от домовете си. За всеки дом, отнет в полза на язовира, Общината даваше в замяна малък апартамент в града. Селяните продаваха животните и изпразваха къщите, за тях беше чест да станат граждани. Започна строежът на бента. Архитекти и хидроинженери се мотаеха с папки и моливи. На населението никой не обръщаше кой знае какво внимание.
Дулинко, ангажиран с новооткритата си болест, пък не обръщаше внимание на селото и на новостроящия се язовир, а играта на сантасе се поразреди, тъй като му се налагаше да ходи на химиотерапия в града.
– Предписаха ми, ако искам да се справя с болестта, да живея на село на чист въздух и тишина, а нашите умници управници ме пращат в града на мръсотията, да умра в някаква кутийка. Не мърдам оттук! Освен това съм свикнал да ме буди петел. Ако ме събуди друго, денят ми е изхабен – беше категоричен Дулинко.
На Калпачки пък, който не притежаваше имот и се бе самонастанил в това село, изобщо не му се полагаше жилище и беше неясно къде ще живее и какво ще прави, след като всички се изселят. Правеше се, че такъв проблем не съществува и съответно не го коментираше. Изтърколиха се още шест месеца, както и две химиотерапии. При един от престоите му в болницата се наложи на Дулинко да му източат вода от корема. Той разказа на приятеля си после, като го закле да не казва на никого: „Аз вода никога не съм пил, откъде се взе пущината, три литра вода. Да стана за смях“.
Дулинко беше ту добре, ту зле. Калпачки му готвеше и го забавляваше, като продължаваше да го бие на карти. Веднъж го намери паднал на двора в една леха, не могъл да се изправи.
– Не ти ли стига, че падаш на карти, ами и из градината си почнал да падаш – се мъчеше да го развеселява Слави, докато го вдигаше.
– Докторът каза да ми даваш някоя игра и на мен, за да оздравея. Повишавал се имунитетът – пробва Дулинко да умилостиви противника.
– Като заумираш, може и да те оставя да биеш – отговаряше Калпачки.
– Гледай да не умирам, че без мен си жив зян! – му казваше Дулинко.
Бяха като бойци от едно и също воинство – между нищетата и рая, насред благоуханния двор с овошките, хипнотично отдадени на тази нескончаема игра. Селяните изнесоха всичко важно, позволиха им да пренесат и костите на починалите, тъй като и селските гробища щяха да останат под водата. Камиони превозваха боклуци, дребни предмети, които биха изплували и затлачили бъдещия язовир. Хората бяха съвестни, организирани, бързаха да се нанесат в града. Всичко вървеше по план.
На 16 май река Червена беше отклонена и заля село Дъбно, а то тихо и безропотно се предаде на водната прегръдка. Къщите бяха потопени първо до прозорците, после до керемидите, последно стърчеше кулата на селския параклис, а след два дни нямаше и следа от къщи. Едно огромно водно огледало стоеше кротко на мястото на селото, а в него учудено се оглеждаше луната.
Потръгна си животът с нова сила, селяните от Дъбно се превръщаха в граждани криво-ляво. Свикваха с градския транспорт, с тълпите от хора и безразличието на панелния човек. Рядко се търсеха и почти не се виждаха. Въпреки това нямаше как нечие отсъствие дълго да остане скрито.
Първа се притесни касиерката от пощенския клон, в който по списък Дулинко Дулев трябваше да си получи пенсията. Дългият ѝ опит говореше, че ако десет дни пенсионер не си получи пенсията, обикновено означава едно. Жената се обади на кварталния, той мина покрай жилището на Дулинко (боксониера) – никой не отвори, а и не личеше някога там да е живяно. Разбиха в присъствието на още двама свидетели вратата – вътре беше необзаведено, голо и празно. Разпитаха бивши комшии на Дулинко, провериха и в централния клон на пощата – пенсията на Калпачки също не беше получена. Обявиха ги за издирване и двамата, завъртяха им се снимките в местния вестник.
Група ентусиасти – селяни от Дъбно, отидоха да огледат язовира, макар че нямаше особен смисъл от оглед, обаче намериха странна находка – изхвърлен от водата на брега накиснат лист от тефтер. Мастилото, макар леко размазано, беше отчетливо. Познаваха много добре този маниер на писане. На листа се виждаха разчертани две колони и над тях инициали: Д. Д. и С. К. Никой не обърна внимание, че на лявата колона точките бяха по-малко. Дъбничани се притесниха от датата на записаната игра – 16 май.
Наеха водолаз – местен, който се спусна и доста се забави. После излезе и не искаше да смъква акваланга, стоеше така в лодката, като отказа да говори с журналистите, очакващи развръзка, но потвърди пред служителите на МВР, че двамата издирвани са там, много надълбоко и че не могат да бъдат извадени.
– Как ги намери, къде бяха? – го попита жена му вечерта, докато си лягаха.
– Където са били винаги – на двора. Играеха сантасе – каза той.
Още от/ за Деница Дилова
Подарете си вдъхновение
Най-интересните статии от изминалата седмица ви очакват! Всяка Неделя сутрин във Вашата пощенска кутия.