![корицата на Hash Oil](https://jasmin.bg/wp-content/media/2017/11/hash_oil_cover-400x584.jpg)
Hash Oil – с ново издание и тематична корица, дело на художника Дамян Дамянов
Тринадесет години след дебюта си през 2004-та, романът на Момчил Николов излиза от печат с нова редакция и впечатляваща, тематична корица, дело на художника Дамян Дамянов.
Сравняван от мнозина с култовия „Трейнспотинг” на Ървин Уелш, „Hash Oil” не просто разказва историята на няколко момчета и момичета, които употребяват и(ли) продават наркотици.
Книгата показва реалистична картина на живота на цяло едно поколение българи и техните проблеми – децата на така бленуваната от родителите им, но грозна, мръсна и цинична демокрация; деца на недоимъка, деца на прехода, деца на навлизащите нови технологии, деца на света, който остава неразбран от тях и сякаш упорито отказва да ги разбере.
Hash Oil
Момчил Николов
22:30. Туристическата столова на манастира.
Personal note: Гледката, която се разкрива пред уморените ми очи, е просто покъртителна. Трейнспотинг. Помещението е неголямо, без прозорци и освежаващи архитектурни хрумвания. Стените са каменни, подът вероятно също е каменен, но не му личи, защото е покрит от поне пет сантиметра рядка кал. В ъгъла има огнище, което гори, но комин няма и пушекът се стеле на дебели пластове. По средата на стаята са събрани няколко маси и столове, а над тях свети една-единствена жълтеникава крушка. Толкова за интериора. Сега няколко думи за хората, които обживяват това не много голямо пространство. На пръв поглед хората в това не много голямо пространство са мъртвопияни. Ловя се на бас, че и на втори, и на трети, и на десети поглед хората ще си бъдат все мъртвопияни. В ъгъла до огнището един тип е полегнал на хълбок и се опитва да пече месо – просто хвърля разни кървави парчета в пламъците и се смее, според мен безпричинно. Върху масите в центъра по гръб лежи някакъв, облечен с яркочервен скиорски гащеризон, който би изглеждал съвсем нов и хубав, ако не беше покрит с кал от горе до долу – очевидно пичът доста се е търкалял по пода, преди някой да се сети да го вдигне. Дългите му руси коси са пристегнати с небесносиня кърпа, но това всъщност няма значение. Поне за десетината младежи и едничката девойка, които, заобиколили масите с проснатия тип, надигат яко чаши и бутилки, няма значение. Изобщо не им пука, че там, сред пиячката, бурканите туршии, салами, кюфтета и варени яйца, някакво тяло лежи. Момчетата са на възраст двайсе – двайсе и две-три, суитшърти, смъкнати дънки, тук-там някоя тениска с щампа. Мадамата също носи черна тениска с щампа, „Соулфлай“, но кой знае защо, от кръста надолу е гола. Имам предвид – по бельо. Кракът й е бинтован до коляното. Очевидно мадамата се ползва с уважение и доверие от останалите, защото именно на нея са поверили изключително важна функция – да свива джойнтове. Дето се вика – и тревата, и машинката са в нейните ръце. А трева Господ дал – голям буркан от лютеница „Хорце“, пълен почти догоре.
Как реагираха тези млади хора при моето влизане ли? Ами реагираха така, все едно са видели призрак. Трябва обаче да отбележим, че и в самата ми поява имаше нещо призрачно – отварям вратата, студеният нощен въздух нахлува, раздвижва злокобната жълтеникава крушка над главите им, а огънят в ъгъла страхливо изсъсква. Усетили внезапния хлад, който докосва телата им, те обръщат погледи към вратата, в чиито очертания виждат – какво? Виждат мен – висок, слаб, леко прегърбен, с жълти гумени ботуши и наметало от найлон. Хичкок. Но – предполагам – не облеклото ми ги е сразило. Лицето ми. Просто не мога да си представя как е изглеж дало лицето ми в този миг, но със сигурност е било страшно. Толкова страшно, че от гърдите на девойката с бинтования крак се изтръгва писък и тя изпуска буркана с тревата в калта. Пичовете се надигат, но им личи, че не са много сигурни какво точно трябва да направят.
– Вода – отронвам със сетни сили и се подпирам на стената, като че ли ще се строполя всеки момент. Преигравам, разбира се, но явно доста добре, защото моментално ми подават стол, на който да седна, и бутилка „Горна баня“, газирана. Пия. Някой спира музиката. Тишина, в която се чуват само глътките вода, преминаващи през хранопровода ми, и цвърченето на месото в огъня. Водата свършва. Чувствам се като ченгето, което идва неканено посред нощ и разваля купона.
– Откъде идваш? – пита девойката.
– Отдолу… Загубих се.
Пичът до огнището се разхилва истерично. Девойката ме гледа подозрително. Аз, от своя страна, се опитвам също да я гледам, но погледът ми отскача върху някакъв тип, който е заврял ръката си до лакътя в голям трилитров буркан с туршия. Награбил е три-четири моркова и се опитва да ги извади едновременно. Неуспешно – ръката му не може да мине през отвора на буркана. Пичът бие на очи, защото за разлика от останалите, е облечен с черно двуредно балтонче и черни кожени ботуши с метална катарама. Косата му е много светла и много права.
– Не е толкова лесно да се загубиш – казва девойката. – Просто няма къде, пътеката е една и води право тук.
– Не вървях по пътеката.
Тя се усмихва.
– Нямаш ли фенерче? – включва се и един едър пич с големи бакенбарди и червени бузи, който е застанал зад девойката и я държи за раменете.
– Не.
– В планината си заникъде без фенерче и кибрит – казва поучително Големите баки, – сигурно и кибрит не си имал, нали?
– Не.
– Можеш да запалиш гората да ти свети – обажда се оня с месото, – ако имаш кибритче.
– Една ракия да се сгрееш? – предлага Големите баки и без да изчака отговор, ми налива. – И махни тоя найлон, че ме плашиш.
Махам найлона, хората се сместват и освобождават място около масата. Примъквам стола си и сядам. Точно под носа ми са големите кожени обувки на лежащия тип.
– Малко е пиян – обяснява девойката, – стана му лошо.
– Случва се – кимам разбиращо и надигам ракията. Силна е, по принцип не пия ракия, не обичам алкохолите с вкус, цвят и мирис. – Вие туристи ли сте?
– Не сме – отговаря Големите баки, – просто си пием. Хубаво е да пиеш на чист въздух. Ние практически пием от два дена.
– От три – поправя го едно бледо момче с огромни червени очи.
– Да – съгласява се Големите баки, – от три. Иначе сме студенти. Фармация.
– Всички?
– Само Кашона не е. – Посочва към юнака с морковите. Кашона вдига свободната си ръка във въздуха:
– Хай!
– Хай – отвръщам му. – Така няма да успееш.
– С кое няма да успея? – недоумява Кашона.
– С морковите. Трябва да пуснеш някой, за да си извадиш ръката.
Кашона се втренчва в мен. После отпуска пръсти и вади един морков. Подава ми буркана:
– Искаш ли морков?
Ръката му изглежда чиста – с изрязани нокти и тънка сребърна гривна.
– Не.
– Що бе, вземи си.
– Не искам.
– Това е свинщина! – вбесява се девойката. – Кашон, ти си свиня!
– Мерси! – ухилва се Кашона. – Между другото, свинята е много близо до човека. Имам предвид, като генетичен материал.
– Нямам предвид генетичния материал.
– Знам – хили се Кашона, – имаш предвид, че аз съм свиня.
– Кашона не е от нашата компания – намесва се пичът с Големите баки, – срещнахме го случайно преди десет дена в зоопарка и оттогава се влачи с нас навсякъде.
– Опитваше да отмъкне папагалите – пояснява девойката, – а аз го спасих от пазачите. Казах, че е слабоумният ми брат.
– За което покорно благодаря – покланя се артистично Кашона, – но в интерес на истината, нямах намерение да крада папагалите. Исках само да ги пусна на свобода. Това е част от един мащабен проект – да освободя затворените животни и да превърна града в сцена от „Джуманджи“.
– Кашона е художник. Пада си по мащабните проекти – казва девойката.
– Артист – поправя я Кашона. – „Художник“ е неприятна дума, която ми напомня болезнено за Художествената академия, откъдето, за щастие, бях изключен преди системата да формира от мен поредния рисувач.
Каня се да го попитам за какво са го изключили, но не успявам, защото от ъгъла се чува пронизителен писък. Пичът с мръвките се е подпалил. Единият ръкав на суитшърта му гори, а той стои с вдигнати ръце и квичи като заклано прасе. Имам предвид прасе, което току-що са го наръгали с ножа, но не са го уцелили смъртоносно, така квичи копелето. Всички, истински смели огнеборци, скачат и се хвърлят към него. Става някакво ужасно меле.
– Битовият алкохолизъм, за жалост, е съпроводен от висок травматизъм – казва спокойно Кашона, който единствен не участва в потушаването на огъня.
Юнакът с червения гащеризон върху масите се размърдва. Явно шумът по някакъв начин е достигнал до съзнанието му. Той отваря очи. В погледа му има много страдание.
– Споко, водач – обръща се към него Кашона, – спи си спокойно.
Водачът протяга ръка.
– Искаш да пийнеш нещо ли? Ако не можеш да говориш, а ти се пие, просто ми дай някакъв знак.
Водачът едва забележимо помръдва с глава и Кашона моментално му подава бутилка с ракия, която той сграбчва и надига, както си лежи. В бутилката има поне триста грама, които юнакът без особени затруднения изпива на екс. После отново отнася плувката.
– Изключителен стил на пиене – казва с възхита Кашона. – Какви хора ражда Балканът, бедна ти е фантазията.
– Местен ли е?
– Да. Планински водач е, между другото. Бяхме му на гости в селото, а после той ни доведе тук. Напраска се още по пътя и оттогава идва в съзнание колкото да вкара още малко. Просто ми е интересно докъде стигат границите на човешките възможности, аз ако изпия една десета от това, което тоя тип изпи…
Препоръчваме ви още:
Откъс от “Последната територия” от Момчил Николов – роман на годината на фонд “13 века България”
Подарете си вдъхновение
Най-интересните статии от изминалата седмица ви очакват! Всяка Неделя сутрин във Вашата пощенска кутия.